На 3 септември 1973 в 18 ч. 28 м. и 32 с.
една муха месарка от семейство Calliphoridae,
която може да маха с крила 14 670 пъти в минута
кацна на ул. Сен Венсан в Монмартър.
В същата секунда на терасата на един ресторант, на две крачки от Мулен-де-ла-галет.
вятърът като по магия, без никой да го забележи,
се напъха под една покривка и накара чашите да затанцуват.
В същия момент в 9 район, на ул. Трюден 28, 5 етаж,
след току-що миналото погребение, Йожен Колер изтриваше от тефтерчето си
името на своя приятел Емил Мажино.
Все в тая секунда, един сперматозоид
носител на Х хромозома принадлежащ на г-н Рафаел Пулен
се откъсна от групата и достигна яйцеклетката на г-жа Пулен,
с моминско име Амандин Фуе.
9 месеца по-късно се роди
Амели Пулен.
НЕВЕРОЯТНАТА СЪДБА НА АМЕЛИ ПУЛЕН
Бащата на Амели, бивш военен лекар,
работи в термалната станция на Ангиен-ле-бен.
Стиснати устни - знак за безсърдечие.
Рафаел Пулен не обича...
да пикае в нечие присъствие.
Не обича...
да поглеждат сандалите му с насмешка.
Да усеща залепналия бански, когато излиза от водата.
Рафаел Пулен обича...
да отлепва големи парчета тапет.
Да нарежда обувките си и да ги лъска грижливо.
Да изпрзва кутията с инструменти,
да я почиства старателно
и да подрежда всичко внимателно.
Майката на Амели, Амандин Фуе,
детска учителка родена в Геньон,
беше с нестабилна и невротична натура.
Невротичен спазъм - свидетелство за нервна възбуда.
Амандин Пулен не обича...
пръстите й да се набръчкват от топлата вода във ваната.
Някой, когото не обича
да я докосва с ръка.
Да се събужда сутрин с отпечатани по бузата гънки от чаршафите.
Амандин Пулен обича костюмите на фигуристите по първа програма.
Да лъска пода с крака.
Да изпразва дамската си чанта...
да я почиства старателно
и да подрежда всичко внимателно.
Амели е на 6 години.
Като всички малки момиченца
тя би искала баща й да я прегръща от време на време.
Но той няма физически контакт с нея
освен по време на ежемесечния медицински преглед.
Малкото момиченце, разтърсено от тази изключителна интимност,
не може да попречи на сърцето си да бие като барабан.
От тогава,
баща й смята, че има сърдечно заболяване.
Заради тази измислена болест малката Амели не ходи на училище.
Майка й я обучава вкъщи.
- "Петър...плет...плете...
по три...пръта...преплита."
- "Петър плет плете...
- Много добре.
- По три плете. - Не!
Лишена от контакт с други деца,
подхвърляна между раздразнителността на майка си
и ледената отчужденост на баща си,
Амели може да се приюти само в своя измислен свят.
В този свят виниловите плочи се правят като палачинки,
а жената на съседа, която е в кома от месеци,
е решила да се наспи наведнъж за целия си живот.
- Така мога да остана будна ден и нощ през остатъка от живота си.
Единствения приятел на Амели се казва Кашалот.
За жалост семейната атмосфера направи червената рибка
неврастенична и склонна към самоубийство.
Опитите за самоубийство на Кашалот само увеличаваха майчиния стрес
и се взе решение.
- Достатъчно!
За да утеши Амели,
майка й й подари Кодак втора употреба.
- Момиченце, виждаш ли какво направи?
Един съсед се възползва от наивността на Амели и я накара да повярва,
че апаратът й е дефектен. Предизвиква катастрофи.
Тъй като беше снмала целия следобяд,
вечерта я обзе ужасно подозрение.
Тя се срина пред телевизора,
смазана от отговорността за гигантски пожар,
2 катастрофирали влака и разбиването на един Боинг 747.
Няколко дни по-късно, давайки си сметка, че съседът се е подиграл с нея,
Амели реши да си отмъсти.
- Ама какво...
Ей, ти да внимаваш!
И един ден се случи трагедия.
Както всяка година, Амандин Фуе заведе дъщеря си да запалят свещ
в Нотр Дам, та Господ да й изпрати братче.
Небесният отговор се получи 3 минути по-късно.
За жалост не новородено падна от небето,
а туристката от Квебек Маргарит Бушар, която беше решила да приключи с живота.
Амандин Пулен, по баща Фуе, умря на място.
След смъртта на майка си,
Амели се озова насаме с баща си.
Той се затвори още повече в себе си.
Посвети се на маниакалното изграждане на миниатюрен мавзолей,
за да приюти там праха на съпругата си.
Минаха дни, месеци, години...
Външният свят изглеждаше толкова лишен от живот,
че Амели предпочиташе да мечтае в очакване да порасне достатъчно, за да си тръгне.
5 години по-късно Амели е сервитьорка в едно кафе на Монмартър,
Двете мелници.
Днес е 29 август.
След 48 часа съдбата на Амели Пулен ще се обърне наопаки.
Но засега тя не знае нищо.
За нея животът си тече спокойно сред колегите и обичайните посетители на кафето.
Това е Сюзан, собственичката.
Тя понакуцва, но никога не е разливала чаша.
Като млада е била танцьорка на кон в цирка Медрано.
Тя обича спортистите, които плачат от разочарование.
Тя не обича да унижават някого пред детето му.
На цигарите е Жоржет, хипохондричката.
Когато няма мигрена, я стяга ишиаса.
Тя пък не обича да чува
"плодът на вашата утроба е благословен".
Ето я и Джина, колежката на Амели, баба й е била лечителка.
Тя обича да си пука ставите.
Виждаме я да сервира бяло вино с ликьор на Иполито, неуспелия писател.
Той най-много обича да вижда как бикът намушква тореадора.
Този тип, който гледа лошо е Жозеф. Бивш любовник на Джина.
Той прекарва дните си да я шпионира, за да разбере дали го е заместила с друг.
Единственото нещо, което той обича
е да пука мехурчетата на опаковките от найлон.
И накрая, ето я Фоломена, стюардесата.
Амели се грижи за котарака й Родриг, когато е на път.
Филомена обича звука на купичка с вода оставена на плочките.
Колкото до Родриг, той обича да слуша детски приказки.
- Не, благодаря, госпожице. Никога не работя в неделя.
Често, през уикенда Амели взема влака от Северната гара за да посети баща си.
- Защо не се възползваш от свободното си време за да... - Да... какво?
- Да попътуваш, никога не си напускал Ангиен.
- Когато бяхме млади с майка ти,
ни се искаше да пътуваме, но не можехме.
Заради сърцето ти. - Да, знам.
- Сега, ъ-ъ... Сега...
Понякога в петък вечер Амели ходи на кино.
- Обичам да се обръщам в тъмното и да съзерцавам лицата на другите.
Обичам също да улавям дребните детайли, на които никой не обръща внимание.
Но не обичам, когато в старите американски филми, шофьорите не гледат пътя.
Амели няма мъж в живота си.
Тя опита един-два пъти, но резултатът не беше на висотата на очакванията й.
За сметка на това, тя разви особен вкус към съсвсем дребните удоволствия.
Да пъхне ръката си дълбоко в чувал с леща.
Да разбие корицата на крем брюле
с върха на лъжичката.
И да прави рикошети на канала Сен Мартен.
Това е стъкления човек.
Заради някакво вродено заболяване костите му се чупят като кристал.
Затова всичките му мебели са обвити с дунапрен.
Понеже едно обикновено ръкостискане може да му строши костите на дланта,
от 20 години не излиза от къщи.
Времето нищо не е променило. Амели все още се търси утеха в самотата.
Забавлява се с идиотски въпроси за света или за този град, който се простира пред погледа й.
Например, колко двойки изпитват оргазъм точно в този момент?
- 15.
Ето ни най-сетне в нощта на 30 август 1997.
Сега ще се случи събитието, което ще разтърси живота на Амели Пулен.
" Добър вечер.
Принцесата на Уелс, Лейди Ди загина тази нощ при пътна злополука в Париж.
Тя беше с приятеля си, саудитския милиардер Доди ал Файед, който също е мъртъв."
Само първия човек проникнал в гроба на Тутанкамон
би могъл да разбере какво изпита Амели,
откривайки тайника, където някое момче беше скрило съкровището си преди 40-на години.
На 31 август, в 4 часа сутринта,
Амели беше осенена от една идея.
Където и да се намира, тя ще намери собственика на тази кутия
и ще му върне съкровището.
Ако той се развълнува - решено е - тя ще започне да се меси в живота на другите.
Ако не, толкова по зле.
- Я виж ти, госпожицата от 5 етаж. Не ви виждаме често.
- Извинете ме. Едно момче е живяло в апартамента ми през 50-те. Знаете ли нещо за него?
- Елате да пийнете чаша порто.
- Не, благодаря. -Елате, елате. Затворете вратата.
Ох, момчета... Толкова момчета съм виждала!
В началото са сладки, а после почват да хвърлят снежни топки, кестени.
Познавам ги момчетата. - Вие кога дойдохте тук?
- През 64-та.
Хората сигурно са си направили удоволствието да ви разкажат.
- Не. Не се сещам.
- Виж ти, не може да бъде. Седнете.
Мъжът ми беше застраховател.
Хората обичат да разправят, че спял със секретарката си.
Трябва да си признаем, че са обиколили всички хотели в Батиньол.
И то не най-мизерните.
Защото, пачаврата с удоволствие отваряше краката,
но само в сатенени чаршафи!
Мъжът ми започнал да бърка в касата.
Оначало по малко и после 50 милиона наведнъж.
И хоп! Олетели двамцата в пампасите.
Пийте!
И тогава, на 20 януари 1970,
някой звъни на вратата.
"Госпожо, мъжът ви е мъртъв, катастрофа с кола в Южна Америка."
Животът ми спря.
Черният лъв умря от мъка.
Горкото животно!
Вижте с каква любов продължава да гледа господаря си.
Някой път ще ви прочета писмата му.
Не, останете тук. Разполагате с 5 минути.
Тук, беше в казармата.
"Скъпа Мадо..." Това съм аз, казвам се Мадлен.
Не мога да спя. Не мога да ям.
Живея с убеждението, че съм оставил смисъла на живота си в Париж.
Ще те го открия отново чак в петък, на 15,
когато съзра на кея на гарата любимата ми невестулчица
облечена в синята рокля с презрамки.
(Тази която намираш много прозрачна.)
"Целувки." Това е.
Писали ли са ви такива писма, госпожице?
- Не. Не съм невестулчица за никого.
- Аз се казвам Мадлен Уалас.
Казват: "Плаче като Мария Магдалена", нали?
- Да.
- А, Уалас...
Фонтаните Уалас...
Като че ли ми е предопределено да плача.
А, по вашия въпрос...
Идете при бакалина, Колиньон.
Той винаги е живял тук.
- А, добър ден, Амели-мело!
Какво да бъде, една смокиня и 3 лешника, както винаги?
- Исках да ви попитам за хората, които са живели в апартамента ми през 50-те
Не знаете ли името им? - Ох, момичето ми, това е труден въпрос!
През 50-та съм бил на 2 години. Менталната възраст на този кретен днес.
Кретенът е Люсиен. Вярно, че не е гений. Но Амели го харесва.
Тя харесва деликатния начин, по който хваща цикорията като че е скъпоценен предмет,
кпйто трябва да се докосва с уважение. По този начин изразява любовта си към добре свършената работа.
- Не, погледнете го само!
Имам чувството, че прибира паднало от гнездото птиче!
Добре, че не искате грозде, защото щяхте да го получите в понеделник.
Какво, ще се раздвижиш ли, идиотино?
Госпожата си има и друга работа!
Заповядайте.
Идете да говорите с майка ми.
Тя има слонска памет.
Майка-слон!
- Благодаря.
- Бредото.
- Моля?
- Името, което търсите. Но щом аз ви го казвам не се брои.
Аз съм слабоумен.
- Не го слушайте, той е слабоумен.
Вижте какво направи с дафиновия ми лист. - И какво?
- Преди да отворим бакалницата, беше кондуктор в метрото.
- Няма нищо срамно!
- От 3 месеца става всяка нощ
и с машинката ходи да прави дупки в дафиновия ми лист.
- Бих предпочел люляк. Животът е несправедлив!
Всеки си има начин за успокояване на нервите.
- Аз правя рикошети над водата!
- Рикошети! - Ето! Намерих го, не се безпокойте.
Аз съм много организирана. Записвам всичко.
- Какво си записваш?
- Знаеш ли, че като си помисля, че синът ти скоро ще стане на 50,
а аз още му водя сметките!
- Трябва да кажем, че на 15 ти още му слагаше пастата върху четката за зъби. Всичко се плаща!
- Значи, Камю, 2 дясно...
- Не е това!
- Не, стълбище Б, беше Бросар...
А, ето го!
Бредото, 5 дясно.
Бяха от Па-де-Кале.
- Бредото... Нищо друго няма даказвам!
Момчето, което рови под фотоавтомата се казва Нино Кенкампуа.
Във възрастта, когато Амели нямаше контакти с други деца, малкия Нино ги имаше повече отколкото би искал.
Често в един и същи момент, на 9 километра един от друг,
единият мечтеше за сестра, а другият за брат
с когото биха могли да прекарват цялото си време.
- Здравей, татко.
Намерил си нов приятел?
- Не, имам го отдавна.
Майка ти не го понасяше и беше прибран в бараката.
Ето! Сега ще ги сдобрим.
Готово! Не е зле, а?
- Кажи, татко.
Ако намериш нещо от детството ти, нещо, което е било съкровище за тебе,
как ще се почувстваш? Радостен, тъжен, носталгичен?
- Ако говориш за джуджето, нямах го когато бях малък.
Подариха ми го за пенсионирането.
- Не мислех за неща, които пазим тайно, като че ли имат голяма стойност.
- Трябва да го лакирам преди есента.
- Ще направя чай. Искаш ли?
- Дишай и не мърдай повече.
- Как е? Така добре ли е?
- Нико, вратата. Става течение! За бога!
- Спокойно, тук не е Сибир.
- Ясно е, че ти не си алергична към въглероден оксид!
Аз тази нощ толкова кашлях, че за малко да ми се отлепи плеврата.
- Отлепване на плеврата, разбира се!
- Какво сте ни приготвили днес, мадам Сюзан?
- Огратен от цикория.
- Ще видите. Заслужава си да паднеш на колене.
- Добър е значи? - А, зависи къде падаш на колене.
- Да бе, верно, ако е в тоалетната... - Това ще значи, че не е добър!
- 12 и 15, гърлен смях напомнящ оргазъм. Мотив: Да се хареса на доминиращия мъжкар.
- Ако продължава да ми досажда, аз вече ще си мълча.
- Наистина. Защо продължава да настоява.
В квартала има кръчми през 20 метра!
- Довиждане. Мадам Сюзан!
- Да?
- В огратена от цикория винаги има бешамел, нали?
- Да, и какво от това?
- Не храносмилам бешамела. Прави ми газове.
Както вие с конското месо.
- При мен не е въпрос на храносмилане, а на спомени.
Предпочитам да готвя човешко.
- Не, това не!
- Мадам Сюзан?
Ще имате ли нещо против, ако си тръгна по-рано днес?
- Той как се казва?
- Доминик Бредото.
- Добър ден.
- Вие ли сте Доминик Бредото?
- Ами, да, да, аз съм.
За какво става дума?
- Ами...За петицията.
- Петицията?
- Да... петицията...за...
За канонизирането на Лейди Ди.
- А, да. Не, не, благодаря!
- Да?
- Добър ден. Търся Доминик Бредото.
За препрояването на Европейския съюз.
- Качете се. 3 етаж.
Добър ден, котенце.
Ърл грей, бергамот, жасмин?
Ще пиете нещо, нали?
- Не. Имам работа.
- Ето! Идвам!
- Добър ден, госпожо. Знаете ли къде мога да намеря Доминик Бредото?
- О, горката госпожица! За малко го изпуснахте.
Ето го слиза.
- Бретодо.
Не Бредото.
Имате нужда от едно топло вино с канела. Елате!
- От 5 години живея тук, а за първи път ви виждам.
- Никога не излизам на площадката.
Не искам да срещам когото и да е.
И освен това всички са антипатични.
Влезте. Тук. Влезте.
Знаете, че ме наричат стъкления човек.
Но името ми е Реймон Дюфайел.
- Амели Пулен... Аз съм сервитьорка...
- В Двете мелници, знам. А сега се връщате с празни ръце...
от гонитбата на Бретодо.
Защото не е "до", а "то". Като "тото".
- Благодаря.
Тази картина много ми харесва.
- Това е "Закуската на лодкарите".
На Реноар.
От 20 години рисувам по една всяка година.
Най-трудни са погледите.
Понякога имам чувството, че нарочно си сменят настроението
щом им обърна гръб.
- Сега изглеждат по-скоро доволни от живота. - Има защо!
Тази година ще получат заек с диви гъби.
И гофрети с конфитюр за децата.
Я да видим какво съм направил
с това листче?
А, виждам, че гледате камерата ми до прозореца.
Това е подарък от снаха ми.
Сложих я там, ей така,
и вече няма нужда да си навивам часовниците.
След всичките тези години,
единствената, която не мога да уловя, е девойката с чаша вода.
Тя е в центъра и в същото време някак извън групата.
- Тя може би просто е различна от другите.
- А? И в какво?
- Не знам.
- Когато е била малка, сигурно не си е играла много с другите деца.
Може би даже никога.
Заповядайте.
Доминик Бретодо. Ул. Муфтар 27.
Това е за вас.
Тази сутрин, както всеки вторник,
Доминик Бретодо излезе да си купи домашно пиле.
Обикновено го готви на фурна с картофи.
След като отдели бутчетата, бялото месо и крилата,
Най-голямото му удоволствие е да обере с пръсти останалото по горщия скелет месо,
започвайки от малките филенца на гърба.
Но не и този път.
Днес Бретодо няма да си купи пиле.
Няма да отиде по-далече от тази телефонна кабина. Тук.
За секунда всичко се върна в паметта на Бретодо.
Победата на Федерико Бахамонтес в Обиколката на Франция през 1959.
Комбинезоните на леля Жозет.
И най-вече онзи трагичен ден.
Онзи трагичен ден, когато спечели всички стъклени топчета в класа.
- Бретодо!
Бретодо!
Ухото, Бретодо! Бретодо познава дърпането на уши.
Един коняк, моля.
Нещо невероятно ми се случи.
Трябва да е моят ангел-хранител. Иначе не е възможно.
Като че ли тази кабина ме викаше. Звънеше, звънеше...
- Точно така, ето микровълновата печка ме вика!
- Още едно коняче, моля.
Странно нещо е животът.
Докато си малък времето все се влачи и един ден
изведнъж се оказваш на 50.
И всичко, което остава от детството се събира в една ръждясала кутия.
Вие имате ли деца, госпожице?
Аз имам дъщеря. Горе-долу на вашата възраст.
От години не си говорим.
Има дете доколкото знам, момче.
Казва се Люка.
Мисля, че е крайно време да ги посетя.
Преди и аз да съм свършил в малката кутийка.
Не смятате ли?
Изведнъж Амели се почуватва в пълна хармония със себе си.
Всичко беше съвършено в този момент: меката светлина,
този аромат във въздуха, спокойната глъч на града.
Тя диша с пълни гърди и животът й се струва толкова прост и прозрачен като любовен порив.
И изведнъж я обзе дълбок порив да помага на цялото човечество.
- Почакайте, ще ви помогна. Слизаме и хоп, готово!
Разминаваме се с вдовицата на барабанчика на полка.
Откакто е починал, тя носи униформа му.
Внимание, хоп! Виж ти конят над месарницата е загубил едното си ухо!
Мъжът на цветарката се смее. Той има хитри бръчици в ъгълчетата на очите.
На витрината на сладкарницата има близалки, които изглеждат апетитно!
Усещате ли този аромат?
Зарзаватчията е нарязал пъпеш, за да го опитат клиентите му.
А при Марион правят сладолед с бадеми!
Минаваме пред колбасарницата.
Шунката с кокал е 79, 45 за пушени ребра.
Стигнахме до магазина за сирене.
12,90 за пикодон от Ардеш и 23,50 за кабику от Поату.
При месаря, едно бебе гледа куче, а кучето гледа печените пилета.
Сега сме пред малката будка за вестници на входа на метрото.
Тук ви оставям. Довиждане.
Тя така и не се научи да създава контакт с другите хора.
Като малка винаги беше сама.
Вечерта на един прекрасен юлски ден,
докато по плажовете летовниците се забавляват в безгрижието на хубавото време,
а в Париж смазаните от жега зяпачи
съзерцават първите проблясъци на традиционната заря,
Амели Пулен, наричана "кръстницата на отхвърлените"
или "мадоната на необичаните", се предаде на безкрайната си умора.
Под прозорците на съсипания от мъка Париж,
милиони анонимни граждни в траур се присъединяват към кортежа
и мълчаливо изразяват неизмеримата болка от чувството, че вече са сираци.
Странна е съдбата на тази млада жена
освободила се от егоизма си,
но толкова чувствителна към дискретния чар на дребните неща в живота.
Като Дон Кихот, тя бе решила да атакува
безмилостната мелница на всички човешки нещастия.
Предварително загубена битка, която изконсумира живота й преждевременно.
Едва на 23 години, Амели Пулен остави краткото си съществуване да увехне
във водовъртежа на световната житейска болка.
Но там я очакваше болезненото угризение, че е оствила баща си да умре
без да се опита да даде на този задушаващ се човек
глътката въздух, която беше успяла да вдъхне на толкова други.
- Хей, господине!
Хей, господине!
Господине!
Почакайте!
Цели страници с неуспешни снимки,
накъсани и изхвърлени от разочарованите им собственици,
които някакъв смахнат грижливо беше възстановил и описал.
Какъв ти семеен албум!
- Един пакет Голуаз.
- Един момент, моля. Че тук е толкова задимено!
Кажете ми къде са, защото вече нищо не виждам.
- Малко по-наляво.
- Тук? - Още малко. - Ето ги.
- Благодаря.
Къде са ми монетите по 1 франк?
- Оставете.
- Да? - Една мастика с бадемов сироп. - Една мастика за младежа.
- Едно вино с ликьор, една мастика с бадемов сироп и 2 ментови води.
- Ще ме светнеш ли, това чуруликане преди съвъкуплението ли е или след това.
- А твойта тъпанарщина да не би да е вродена?
- Преди.
- Не му обръщайте внимание.
Накрая ще попаднете на истинския.
Всички жени мечтаят да заспиват на мъжко рамо. Всички.
- Не казвам не, обаче мъжът като е пил една две чаши хърка.
А аз имам музикално ухо!
- Знаете ли, аз затова си оперирах преградите на носа.
- Виж ти, вие поне сте романтичен.
- Ясно е, че вие не сте срещнали голямата любов.
- Ако не бях я срещнала, нямаше да ми скъсят десния крак.
- А, аз си мислех, че е от злополука с кон, когато сте била в цирка.
- Да, да, точно така.
Бях влюбена в един акробат.
Трябваше да съм по-внимателна, защото акробатите оставят в последния момент.
И той мръсникът ме остави в момента, когато излизах на пистата.
Бях много разстроена и това разстрои и коня.
За съжаление, аз бях отдолу.
Хайде! Ментата със сироп.
- Това не пречи, внезапната любов съществува.
- Не казвам не. Но за 30 години зад тезгяха,
мога да ви кажа, че съм наясно с нещата.
За внезапна любов мога да ви дам и рецепта!
Вземате двама, които се познават. Карате ги да си мислят, че се харесват и
ги оставяте да се пекат на бавен огън. Действа безотказно.
- Ако обичате!
Ако обичате.
- Не мога повече! - Аз ще отида.
Не смятате ли, че вече сте причинил достатъчно мъка около вас?
- Джина е достатъчно голяма да се защитава сама.
- Аз не говоря за Джина, а за Жоржет.
- Жоржет?
- Отворете си очите! Тя се надява на капчица интерес от ваша страна.
А вие имате очи само за Джина!
Горката! Като виждаш на какво е готова, за да привлече вниманието ви...
Трябва наистина да сте сляп!
- Тръгвам, имам среща. Чао!
-Довиждане. -Довиждане.
Не знам какъв е новия,
но не може да е по-зле от оная лепка с касетофона.
- Жозеф не е чак такава лепка.
Той страда, затова.
- Виж сега, Амели, от 2 месеца между тях е свършено,
а той идва тук всеки ден. Значи обича да страда!
- Не! Не ми казвайте, че не сте забелязали.
- На какво ниво?
- Той винаги сяда тук, нали? - Еми да.
- Седнете.
Седнете, Жоржет.
Какво виждате там? - Еми, цигарите ми.
- И нищо ли не липсва? - Еми не.
- Напънете се малко.
- Еми не, еми не! Нема нищо, не виждам!
- Добре тогава, оставям ви да си помислите. Лека нощ.
Добър ден...
Една 80 годишна швейцарка получила писмо пратено преди 30 години.
Пощенската пратка била намерена от алпинисти на масива Мон Блан.
Чантата била част от товара на "Принцеса Малабар",
самолет катастрофирал в края на 60-те.
- Какво нещастие! Веднъж някоя принцеса да е млада и красива и ...
- Искате да кажете, че ако беше стара и грозна, нямаше да е тъжно?
- Ами да, все пак, погледнете майка Тереза.
Ами той? Още ли тича след Джина?
- Не, интересува се от друга.
- Я кажете, аз познавам ли я?
- Да-да. Интересна е тази история за ледника.
- Някой от "Двете мелници" ли е?
Не сте вие, нали!
- Е, не!
- Не е мадам Сюзан...
Не!
- Да!
- Вижте го, и тук. - Да, странно е.
- И тук. - Пак той.
Лионската гара.
- И тук пак.
5 март, Аустерлицката гара.
- И винаги същото изражение.
Нали? Безразлично.
- Общо 12 пъти.
Преброих ги. Странно е.
Защо ще се снимаш във всички краища на града,
само за да хвърлиш снимките след това?
- Особено, ако са добри снимки.
- Прилича на ритуал.
- Сигурно е обсебен от страх пред старостта и само това го успокоява.
- Това е мъртвец!
- Мъртвец?
- Да, мъртвец, който се страхува да не го забравят.
И си служи с фотоавтоматите, за да припомня лицето си на живите.
Все едно, че си изпраща снимката с факс от отдвъдното.
- Мъртвец, който се страхува да не бъде забравен...
Е, поне за тях няма да се притесняваме!
Отдавна са мъртви.
Но никога няма да бъдат забравени.
- Знаете ли, за момичето с чашата... - Да?
Може би изглежда изолирана, защото си мисли за някого.
- За някой от картината?
- Не.
По-скоро за момче, което е срещнала другаде.
Обаче има чувството, че си приличат с него.
- Иначе казано, предпочита да си измисля връзка с някой отсъстващ,
отколкото да създава връзки
с присъстващите?
- Не...
Даже напротив, тя се разкъсва на 4, за да оправя бъркотиите в живота на другите.
- А тя?
А бъркотиите в нейния си живот?
Кой ще се грижи за тях?
- Докато чака,
по-добре да се посвети на другите, отколкото на градинско джудже.
- Не, ама давате ли си сметка? 2,8 г алкохол в кръвта на шофьор! Отвратително!
Което ми напомня, че не съм единствения, който е наел на работа безотговорен кретен.
- Г-н Колиньон. Забравили сте си ключовете.
- Чакай малко, Амели-мело! Не е хубаво да се бърза в днешно време.
Ето, можете да вземете пример от Люсиен.
Той като работи, няма опасност радарът да го засече. Не е ли вярно?
- Не бива така, г-н Колиньон.
Той не е виновен.
- Права сте, госпожо. Не е виновен.
Ако не спи нощем, грешката е на лейди Ди!
Знаете ли какво намерих тази сутрин в камиона?
Моден каталог отворен на страницата с бельо.
Беше изрязал главите на момичетата и сложил тази на принцесата на мястото.
Е, момичето ми, какво ще бъде този път, връзка аспержи или архивите на квартала?
- Нищо.
- Благодаря. Изглежда мигрента ви е поотпуснала.
- Да, ама не спах тая нощ заради ишиса. Така че...уф!
- Във всеки случай, отдавна не сме ви виждали да изглеждате толкова добре!
- Така ли?
- Така, ена жена без любов е като цвете без слънце. Вехне.
- Какво странно време, днес!
Нещо глупаво ли казах?
- Не. Имам чувството, че никой не влиза без да ни каже за времето.
- Е да, страхът от отминаващото време ни кара да говорим за времето навън.
- Не, за да избегнем дреболиите, говорим за дъжда и слънцето.
- За дреболии също се пише много, но няма кой да ги издава.
- Пак ли нищо? - 30 отказ.
- А братовчед ви литературния критик? - Какво очаквате, мадам Сюзан!
Литературнити критици са кактуси, които живеят от бодлите си,
между лешояди, които живеят от перата си.
- А вашата книга? Любовна история ли е?
- Не, това е историята на един тип, който пише дневник.
Само че вместо това, което му се е случило,
описва всичко катастрофално, което би могло да му се случи.
Това го вкарва в депресия и той не прави нищо.
- Накратко това е историята на тип, който не прави нищо.
- Заповядайте, мадам Сюзан,
Посветих ви ръкописа, който ми върнаха.
- Така де, той ви посвещава ръкопис, а вие му опрощавате сметката.
- Замених неговите шедьоври срещу моите ордьоври! Това е спонсорство.
- Заповядайте. - Благодаря.
- Благодаря, мадам Сюзан.
- Знаеш ли колко време ти отне да донесеш тая щайга?
Ама ти гледаш ли колко е часът?
Тоя е другар на момичетата в пишкането!
Без тебе днешните ми чувства ще бъдат само...
Без тебе днешните ми чувства
ще бъдат само мъртва кожа
на някогашни чувства. - Моля?
Без тебе днешните ми чувства ще бъдат само мъртва кожа на някогашни чувства.
- Билета, моля.
- И...
Как е работата ти? - Вече ме пита.
- Да, да...
- Ти добре ли си? - По-скоро добре.
Мисля, че нещо се променя и ...
И прекарах две сърдечни кризи
и трябваше да направя аборт, защото вземах наркотици.
Извън това всичко е наред.
- Толкова по-добре.
Толкова по-добре.
- Нещо не е наред ли?
- Не, не, нищо...
- Между другото, видях, че джуджето ти го няма.
В бараката ли се върна?
- Москва. И нищо.
Без обяснения.
- Може би просто е искал да види свят.
- Не разбирам.
Не разбирам.
Едно нормално момиче би поело риска да му се обади веднага.
Тя ще му определи среща в някой ресторант, за да му върне албума
и след няколко минути ще знае дали си заслужава да продължи да мечтае или не.
Това се нарича сблъскване с реалността.
Но точно това Амели никак не желае да направи.
- Тя да не би да се влюбва?
- За вас, дами?
- Круши и 2 артишока. - Добре.
- Шефа няма ли го? - Шшт!
Спи в цветното зеле.
- Що?
- Спи в цветното зеле.
- Така ли...
- Какво ме желаете? Ъ-ъ, какво желаете?
- Един так-о-так, моля.
- Заповядайте.
- За първи път ми е, не знам как се прави.
- Вижте какво ще направим, и аз ще взема един.
И така ще го направим заедно.
Значи трябва да се изтрие тук...
с хоризонтално движение.
Ето, нищо. А вие?
- И аз нищо.
Нещастен в играта...
- Да! Така казват!
- Хайде! Ще се връщам на мястото си.
- Да. Вървете...
- Палас видео, кралят на порното.
- Добър ден, обаждам се за обявата.
- Пълнолетна ли сте? - Да.
- Епилирана ли сте? - Ъ-ъ, моля?
- Питам, защото рунтавата престилка отблъсква клиентите.
- Как сте, г-жо Уалас?
- А, когато не чакаш нищо повече от живота...
- Не бива да говорите така. Животът е хубав. - Да, бе. Шегувай се, момче.
- Добър ден, г-н Дюфайел.
- Добър ден, Люсиен.
- Ето всичко, което поискахте, г-н Дюфайел.
- Съмнявам се в това. Не понасям артишок.
- Грешите. Нека ви покажа.
Вземете го...Изненада!
- Това е за предпочитане!
- Внимание...
- Люсиен, ти си цар на магьосниците!
- И всичко това е за сметка на г-н Колоньон!
- На кой?
Г-н Колиньон? Люсиен!
- Не е нарочно, г-н Дюфайел, не внимавах.
- Упражнения, Люсиен, момчето ми!
- Не... - Упражнения!
- Повтаряй след мен. Колиньон-космалак.
- Колиньон-космалак.
- Точно така! Сега ти. Колиньон...
- Колиньон-сурат гъз
- Ето! Виждаш ли, когато искаш. Хайде, Колиньон...
- Колиньон-тиквеник!
- А, тиквеник, много добре! Колиньон...
- Колиньон-сурат гъз! Колиньон-тиквеник!
Колиньон-сурат гъз! Колиньон-тиквеник!
- Не, не!
- Колиньон кромидояд!
- Люсиен! Достатъчно!
Достатъчно за днес!
Люсиен, стига толкова за днес.
Много добре.
- Г-н Дюфайел, намерих това под изтривалката.
Колиньон-сурат гъз!
- Пак нищо.
- И при мен нищо.
- Позволете ми. Имате нещо тук.
Колко сте хубава, Жоржет, когато се изчервявате.
Като полско цвете.
- Това е от аерофагията ми...
- Добър ден на всички.
Хубаво време имаме днес.
- Един Житан.
- Браво! Да живее Франция! Ето ме попарена!
- 6 от 6! Точно в десетката!
Амели ме...
- Знаете ли какво им се случило, когато качвали Мон Блан?
От студа силикона по лицето му замръзнал...
- Едно греяно вино с бисквитки?
- Благодаря.
- Мисля, че бях малко рязък към момичето с чаша вода.
Разкажете ми за момчето, което е срещнала онзи ден. Видяла ли го е пак?
- Не.
В същност те не се интересуват от едни и същи неща.
- Късметът е като Обиколката на Франция,
чакаш го дълго, а отминава бързо.
Когато дойде моментът, бариерата трябва да се прескочи без колебание.
- Добър ден, мога ли да ви помогна? - Извинете ме.
Намерих този албум на улицата. - Виж ти! Нино ще бъде много доволен.
Беше толкова нещастен онзи ден.
За малко да отида да паля свещ на Сен Антоан.
- А Нино тук ли е?
- Никога в сряда. Работи на панаира Трон.
- Така ли. И отдавна ли прави тази колекция?
- Окакто е тук, около година. Аз го доведох тук.
Преди това, от 6 месеца колекционираше отпечатъци от стъпки.
Беше нощен пазач и прекарваше дните си в снимане на всички места,
където някой случайно е стъпил в пресен цимент.
Странна птица е.
Когато го срещнах работеше като Дядо Мраз в един магазин.
Занимаваше се и с други неща като... щом чуеше смешен смях, го записваше.
- За приятелката му сигурно не е лесно.
- А, никога не го е било грижа да задържи някоя!
Времената с трудни за мечтателите.
- Ева, това кафе ще го получим ли някога?
- Трябва да тръгвам. Благодаря за албума.
- Не, не. Имам малко време, ще му го занеса на панаира Трон.
- Както искате. На влакчето на ужасите. Питайте за Нино Кенкампуа.
- Добър ден. Търся Нино, тук ли е?
- Нино? Той не излиза преди 19 ч.
- Няма ли начин да го видя по-рано? - Да, да. Има начин.
20 франка.
- Тръгвам. До сряда. - Добре, добре.
Среща утре в 17 ч. Манежа на Монмартър, до телефонната кабина. Носете си монета от 5 фр.
- Искаш да научиш нещо повече, нали?
- Вие познавате ли я? Видяхте ли я? - Разбира се, че я видяхме.
Тя ни пъхна в джобчето на блузката си!
- До гърдите й.
- Хубава ли е?
- Не е зле. - Не е зле.
- Красива.
- Хубава. - Не, красива.
- Хубава.
- А, какво иска от мен? - Разорена е.
Надява се на награда за албума.
- Или пък и тя прави колекция.
- Да, искаше да ни размени срещу един едноок с очила!
Не бе кретен! Влюбена е.
- Аз даже не а познавам.
- Разбира се, че я познаваш!
- Откога?
- Винаги си я познавал.
От мечтите ти!
- Ало? Да. Господине!
Господина с найлоновата чанта, за вас е.
- Аз? - Да.
- Благодаря.
Ало?
- Следвайте сините стрелки, г-н Кенкампуа.
- А?
- Господине. Когато пръстът сочи небето, глупакът гледа пръста.
- Ей!
- Ало?
- Знам кой е непознатият от фотоавтомата, г-н Кенкампуа.
Един фантом. Никой не може да го види, г-н Кенкампуа.
Той се появява само върху чувствителната повърхност на фотографската лента.
Когато момичетата се снимат, той се навежда над ухото им
и прави: ууууу...., поглаждайки леко врата им.
В този момент снимката го хваща, г-н Кенкампуа!
- Коя сте вие?
- Страница 51.
Искате ли...
...да се...
...срещнем?
- Чуйте това.
Едно момче на 6 год. се възползвало, че родителите му спят
и тръгнало на път с колата си на педали.
Било намерено на магистралата до Мюнстер, в Германия.
Момчето казало на полицая, че искало само да иде да види звездите.
- Хубав е живота, а, нали!
- Любов! Само това не беше хващала.
- Което значи, че никой не е застрахован.
- Така аз мога да си отдъхна. - Във всеки случай това я прави да изглежда добре.
- Ама как изглежда? Висока, ниска, руса, чернокоса?
- Да кажем, среден ръст.
Нито джудже, нито жираф. Нормална.
По своему хубава.
А, руса или чернокоса...
Трудно е да се каже. Във всеки случай не е рижа.
Въпреки, че... - Остави.
- За това пък си спомням, че така между другото, се опита да узнае дали имаш приятелка.
- И?
- Казах, че това не те интересува. Добре ли направих?
- Не, нали не си казала това?
- Ама какво те интересува това момиче? Ти даже не я познаваш!
- Точно това е, мистерията. - Мистерията тук няма да я намериш!
- Люсиен, праскови, моля. - Ще ви дам от тези. По-хубави са.
- А, верно че господина е естет!
Да, от 15 дни го гледам как си тръгва вечер с тонове не продадена стока.
Започнах да се питам дали не е спечелил някое прасе на панаира на шунката.
Ама не! Господина взема уроци по рисуване!
През деня господина продава праз, а вечер рисува репички!
Какво да правя с такъв зеленчук!
- Уличен подсказвач зад всеки отдушник, като в театъра,
готов да подаде остра реплика на място,
от това имат нужда всички стеснителни хора, за да имат последната дума.
- Вие поне няма опастност да станете зеленчук,
защото даже и артишока има сърце.
- Вие поне няма опастност да станете зеленчук, защото даже и артишока има сърце.
- Памет N 7
Мадо скъпа, отсъствието ти с всеки ден ми става все по-непоносимо.
Аз съм изгнаник в един безнадеждно сив свят. Не мога да спя, не мога да ям.
Извърших най-голямата грешка в живота си като приех този стаж,
който ме лишава от любимата ми женичка за цели 5 седмици.
Непрекъснато мисля за теб. Твой Адриен.
Отказах се от последната ми комисиона,
за да компенсирам внезапното ми напускане.
Улавям се да мечтая, че един ден ще дойдат по-добри времена.
Един ден с цвят на портокал. Спомняш ли си, скъпа Мадлен?
Твой Адриен, който никога не те е обичал толкова.
Добри новини, Мадо скъпа. Скоро ще печеля достатъчно добре, за да си купя кола.
И ще мога да се прибирам да спя вкъщи всяка вечер.
В очакване на този момент, се надявам, че ще дойдеш при мен в петък
и ще можем да излезем заедно.
- Психиатрична помощ, слушам.
Един час по-късно на бул. Сен Мартен 11,
Амели влезе в един магазин за шеги, закачки и маскировка.
В същия момент, на ул. Льокурб 108 един мъж напуска дома си.
26 минути по-късно Амели пристига при фотоавтомата на Източната гара.
В същата секунда мъжът с червените кецове
паркира пред страничния вход.
В този момент е точно 11 ч. и 40 м.
Точно в този момент от историята,
Амели е единствената, която знае ключа към загадката
на непознатия от фотоавтоматите.
- Добър ден, г-жа Уалас. Как сте тази сутрин?
- А, винаги е по-добре когато не вали.
- Заповядайте, за вас. - За мен?
Госпожо Уалас,
В следствие на скорошното откриване на пощенска чанта
загубена при изчезването на транспортен самолет на 12.10.69 в масива на Мон Блан,
Пощите имат удоволствието да ви препратят това писмо,
адресирано до вас. Моля да приемете, г-жа Уалас,
нашето огромно съжаление за необичайното закъснение.
Жак Грожан Директор Връзки с клиенти.
Мадо скъпа,
В заточение съм, не мога да спя, не мога да ям. Мисля непрестанно за теб.
Живея с убеждението, че съм допуснал най-голямата грешка в живота си.
Отказах се от парите и тази жена.
Ако всичко се рзвие по план, скоро ще печеля достатъчно, за да купя къща.
улавям се да мечтая, че по-добри времена ще дойдат скоро,
че ти ще ми простиш и ще дойдеш при мен един ден с цвят на портокал.
Твой Адриен, който никога не те е обичал толкова.
- Заповядайте, г-н Дюфайел, поща за вас.
г-н Дюфайел,
Знаете ли какво дойде за портиерката днес?
- Писмо.
- От мъжа й. С 40 години закъснение.
Това е много нали, г-н Дюфайел?
Това е, защото не обичам много натюрмортите, г-н Дюфайел.
- Ще направиш по-добре, ако се съсредоточиш върху финия слой.
Плътен върху фин, винаги!
- Г-н Дюфайел?
- Да!
- Във вестниците казват, че скоро ще има нова звезда.
- Сега от звезди ли се интересуваш?
- Видях едно предаване по телевизията при мама, затова.
Но не знам дали е вярно.
Американците...
Те ще вземат праха на всички кремирани богаташи. Разбирате ли?
После ще ги сложат в сателит и после ще ги пратят в космоса.
И сателита ще свети завинаги.
А Лейди Ди? Мислите ли, че ще направят същото за Лейди Ди?
- Лейди Ди, та Лейди Ди!
Умори ме вече! Не мога да се съсредоточа!
Лейди Ди...
Реноар!
- Добър ден, господине.
- Камбоджа...
Не разбирам!
- Изумително! Не можеше да го направиш по-добре.
- И има ли резултат?
- Всичко следва курса си.
- Във всеки случай мога да го повторя, когато поискаш, злото вече е сторено.
- Как така?
- Снежанка, така ми викат вече всички.
- Ева? - Да?
- Може ли да ме заместиш на касата в 16 ч, моля те?
- Прекаляваш вече!
- Какво му е? Сърди ли се?
- Смята, че много се усмихвам.
- Намусена ли предпочита? - С мъжете да.
Нино закъснява. За Амели има две възможни обяснения.
1. Не е намерил снимката.
2. Не е успял да я възстанови,
защото 3 мултирецидивисти са го взели заложник по време на обир.
Преследвани от всички полицаи в окръга,
те са успели да се измъкнат.
Но той предизвиква катастрофа.
Когато се връща в съзнание, той не си спомня нищо.
Бивш затворник го взима на стоп
и смятайки, че е беглец, го скрива в контейнер за Истанбул.
Там той попада на авгански авантюристи,
които го вземат с тях да крадат съветски ракети.
Обаче камиона попада на мина на границата с Таджикистан.
Единствен оцелял, той е приютен от планинците
и става муджахидин.
Амели няма да се разстройва
заради един тип, който ще прекара остатъка от живота си ядейки борш
и с тъпа кашпия на главата!
- Добър ден, какво ще обичате? -Едно кафе, моля.
- Едно кафе!
Ето кафенцето.
- Благодаря.
Той разбра.
Сега ще остави лъжичката.
После ще събере захарта по масата с върха на пръста си.
След това ще се обърне
и ще ми заговори.
- Извинете!
Това вие ли сте?
Да, вие сте.
- Нека ви освободя от тези.
Още едно кафенце?
Не, благодаря.
- Значи е другия там, с вдигнатата ръка?
- Да.
- Тя е влюбена в него?
- Да.
- Мисля, че за нея е дошъл моментът да поеме истински риск.
- Именно, тя мисли за това. Обисля една стратегия...
- Тя обича тези неща, стратегиите!
- Да.
- В действителност тя е страхливка.
Затова ми е трудно да уловя погледа й.
Желанието за намеса
на Раймон Дюфайел е неприемливо!
Ако Амели предпочита
да живее в мечтите си
и да остане интровертно момиче, това е нейно право.
Защото
да провалиш живота си е неотменимо право!
- Какво правите, г-н Дюфайел?
- Кажи, Люсиен момчето ми,
за доставките ти,
винаги ли държиш ключовете на другите наематели?
- Добър ден, господине. Обаждам се да ви уведомя, че един от апаратите ви е повреден.
Ъ-ъ...Не, но имам чувството, че нещо е заседнало.
Иаточната гара, Залата на изгубените стъпки.
- Купувате 10, 1 безплатна. - Не, благодаря.
- Сам!
Саманта!
- Можеш ли да ме заместиш...
Среща при фотоавтомата. Залата на изгубените стъпки, Източната гара. Вторник, 17 ч.
- Един момент, приключих.
И ето! Непознатият от фотоавтоматите не беше призрак,
нито обсебен от страха да остарее, беше просто монтьорът.
Един обикновен техник, който си вършеше работата. Това е всичко.
- Извинете.
- Непрекъснато ме наблюдава. Поболявам се.
- 16 ч 05, публична демонстрация на женска конспирация.
- О, Жоржет, колко си напрегната.
Кураж, не е лесно.
- Извинете.
Вие ли ми пуснахте това в джоба? - Да, ама не съм аз когото търсите.
- Знам, че не сте вие. Знаете ли къде мога да я намеря?
- Не е тук. При баща си е.
Вижте, малко съм притеснена, искам да ви кажа две-три приказки.
Свършвам в 18 ч. Можете ли да минете? - Добре.
- До скоро.
- И ето, 16 ч. 08. Срещичката уговорена.
- А русия тип с палтото от камилска вълна?
И той беше доста разсеян? - Защо "и той"?
- И той идва 3 пъти този следобед.
13 ч. 12... "Камилска вълна".
14 ч. 50... "Камилска вълна".
16 ч. 17... "Камилска вълна". - Престани!
Ето червените ми петна се връщат. Погледнете!
Мадам Сюзан, връщат се! Той ще ме подлуди!
- Няма да започнете пак, а?
- Ако беше с чиста съвест, нямаше да се разстройва толкова.
- Не издържам повече, прибирам се вкъщи, мадам Сюзан!
С тоя психопат! Това е върхът!
- Жоржет!
Ще престанете ли да ги задушавате така?
Жената трябва да диша свободно.
- Така се почва, иска да диша и после почва да иска да смени въздуха.
- Смяната на въздуха е препоръчителна!
- Ей ти, проваления писател!
- Да... провален писател, провалена съдба...
Как обичам тази дума: "провал".
Човешката съдба се осъществява така, чрез провала.
- Започна се! Часът на обобщенията.
От провал на провал, човек свиква да не надминава стадия на черновата.
Животът е една безкрайна репетиция на представление, което няма да се състои.
- Говори си! Обзалагам се, че даже не е негово това!
- Не е нужно да вярваш. Все имам някоя и друга собствена идея.
Накрая винаги ми ги крадат. Както ти с жените.
- Какво искаш да кажеш?
- Искам да кажа, че е крайно време да поумнееш.
- Виж какво, говори за себе си, ти...
- Ти... какво, а? - Престанете!
- Какво става тук?
- Жоржет искаше малко въздух и Жозеф направи история от това.
- Малко въздух!
Като Джина дето отиде да вземе малко въздух с оня тип с найлоновата торбичка.
Да не мислиш, че не видях маневрите.
Първо бележчица в джоба на якето.
В 16 ч. 08. Пича се връща днес и хоп!
Ни чул, ни видял. Отиват да вземат въздух.
- Това, което ме притеснява за Амели е, че ви намирам симпатичен.
- Тоест?
- По правило, колкото по-симпатичен е един младеж, толкова по-нестабилен е умствено.
Бих искала да знам малко повече за вас. - Питайте ме.
- Какво не прави една лястовица?
- Една лястовица?
Пролет.
- А дрехите? - Монаха.
- Каквото повикало... - Такова се обадило.
- Капка по капка... - Вир.
- Залудо работи... - Залудо не стой.
- Който се учи... - Той ще сполучи.
- Младост без любов... - Пролет без цвете.
- Не е зле! - Имате ли още такива?
- В семейството ми казват, че който знае поговорките не може да е лош човек.
- А, хубавото девойче от 5 етаж!
Трябва да ви разкажа. Вярвате ли в чудеса?
- Не, днес не.
- Ще се изненадате.
А, ако ви кажа, че алпинистка експедиция
е открила на Мон Блан неоспоримо доказателство, че мъжът ми ме е обичал.
- Добър вечер, Люсиен. Едно пакетче мая, моля.
- За г-ца Амели? - Да.
- Върти се около печката, а? Колиньон, иди да донесеш.
- Амели? Амели?
Амели?
- Идете в стаята, г-це Пулен.
Ето... моя малка Амели...
Вашите кости не са чупливи като стъкло, вие можете да се удряте в живота.
Ако оставите този шанс да ви отмине,
с времето,
сърцето ви ще стане
сухо и чупливо
като моя скелет.
Така че...
Давайте! Да му се не види!
- Аз...
- Ей!
Без тебе днешните ми чувства ще бъдат само
мъртва кожа на някогашни чувства. Иполито
- На международното летище.
Днес е 28 септември 1997, часът е точно 11 сутринта.
На панаира Трон, на две крачки от влакчето на ужасите
машината за месене на бонбонен фондан меси бонбонен фондан.
В същия момент, на една пейка на площад Вилет, Феликс Лербие открива,
че броят на възможните нервни връзки в човешкия мозък
е по-голям от броя на атомите във Вселената.
През това време до Сакре Кьор бенедиктинките упражняват бекхенда си.
Температурата е 24°С, влажността е 70%
а атмосферното налягане е 990 хектопаскала.